Лінійні розміри компонентів грануляційної тканини за гнійних ран у коней - Стоцький О.Г.; Білий Д.Д.; Стоцький А.О. (Науковий вісник ветеринарної медицини)
Випадкові гнійні рани у коней є досить розповсюдженою патологією, яка повʼязана із режимами утримання і експлуатації тварин. Частіше вони локалізуються в ділянці задніх кінцівок (41,7 %). Проблема лікування поранених тварин досить часто пов’язана із недостатньою ефективністю наявних схем. У зв’язку з цим метою досліджень було апробація ефективності розробленого комплексного засобу антимікробної та сорбційно-детоксикаційної дії Ксерофлокс (у складі 2 % офлоксацину та 98 % гідрогелю метилкремнієвої кислоти) за гнійних шкірно-м’язових ран у коней та вивчення динамічних змін у структурі грануляційної тканини (діаметра ядер ендотеліоцитів, товщини стінки судин, товщини фібрил, параметрів судинного русла та кількості клітин грануляційної тканини). Встановлено, що в процесі загоєння гнійних шкірно-м’язових ран у коней, формування грануляційної тканини проходить з вираженими стадійними змінами. Формування первинних компонентів грануляційної тканини відбувається вже на другу добу після травми в напрямку від периферійних ділянок до центру. Стадія дозрівання та утворення сполучної тканини спостерігається у різні терміни, залежно від обраного засобу у першу фазу ранового процесу. Отримано результати клінічної апробації розробленого комплексного лікарського засобу антимікробної та сорбційно-детоксикаційної дії Ксерофлокс (до складу включено 2 % офлоксацину та 98 % гідрогелю метилкремнієвої кислоти) за гнійних шкірно-мʼязових ран у коней. Вибір як антибактеріального компоненту Офлоксацину обумовлений високою чутливістю до нього виділеної мікрофлори. За застосування Ксерофлоксу у першу фазу ранового процесу, починаючи із другої доби, реєстрували формування грануляційної тканини. Використання Ксерофлоксу, порівняно із Левомеколем, забезпечувало скорочення терміну загоєння випадкових шкірно-мʼязових ран з 24–26 до 20 діб (р˂0,001), що повʼязано із більш раннім формуванням артеріоловенулярного містка в грануляційній тканині, що супроводжувалося динамічним збільшенням діаметра ядер ендотеліальних клітин і товщини стінок судин, а також організації волокон сполучної тканини.