ANTROPOLOŠKA – JUNGIJANSKA ANALIZA PARADOKSA SPECIFIČNOSTI PODGORJA: PREMA ARHETIPSKOM ČITANJU HRVATSKIH ŽIVOTNIH KOZMOLOGIJA - SANJA ŠPOLJAR VRŽINA (Senjski Zbornik)
Između primorskih padina Velebita, južno od Senja, prostire se Podgorje koje bi se u svjetskim razmjerima usporedbi slobodno moglo opisivati kao podnožje hrvatskog Tibeta. Štoviše, naš prerano preminuli etnolog i antropolog, Tomo Vinšćak, koji je pohodio oba nebeska doticališta ustvrdio je da su Kailash i Velebit planinski srodnici – himalajski i hrvatski Olimp (1991). U ovom će se radu progovarati iz (iskustvom) prizemnijih uvida, no s jednakom upornošću zagovarati potreba smislenijeg upoznavanja specifičnosti ovog kraja i njegovih ljudi. Pa ako je podnožje hrvatskog Olimpa naizgled (nedostatkom iskustvene usporedbe) moguće definirati kao pretencioznom idealizacijom, ostaje faktografija mnogih disciplina, koje sinergijski presložene omogućavaju manje depresivno tumačenje kraja po njegove ljude. U ovom radu se takvo znanstveno združivanje pokušava doseći ispreplitanjem upotrebe antropoloških perspektiva (emsko-etsko) i Jungijanske analize iskustvene arhetipske sekvence koja povezuje autoricu s ovim krajem. Kraj je to čestog kolektivnog zaborava svih historiografskih činjenica koje potvrđuju da unatoč surovosti prirode koja se kroz buru i sušu stoljećima tu slijevala, te opisa da se iz toga kraja 'samo' bježalo i nestajalo zbog težine života, on ostao stjecište brojnih naroda i populacija. Sidrište mnogobrojnih kulturalnih, sakralnih i imaginativnih dimenzija za Hrvate, baš kao i jedna od konačnih destinacija najvećih hrvatskih migracijskih tijekova. U današnjim doslovnim i otrcanim postmodernističkim tumačenjima – kraj multikulturalnih susretišta unatoč in loco teških narativa života. Slijedom iste površnosti on postaje i kraj za kratkotrajno navraćanje u maniri sasvim ritualnog oblika pohoda na izazov divljine – od turistički brendiranog bazanja po Velebitu, pod geslom očuvanja neobuzdane prirode, do sasvim planiranog doživljaja išibanosti burom na senjskoj rivi. Kako sve navedeno ne bi ostalo samo na eko(nomsko)historijskoj potrazi simbolike, metafora i brikolaže mitova ovdje valja proširiti tumačenje specifičnosti lokaliteta i pridodati realitet biokulturalne povijesti. Tako, doprinosi istraživanja viševrsnih disciplina u području medicine već više dekada ukazuju na svojevrsni, rekli bismo, paradoks podgorske specifičnosti koji se ogleda u kontrastu mjesta teškog za življenje naspram poželjnog mjesta za doživjeti duboku starost, ili ako se hoće kozmološki i manje antropocentrično, starost neusmjerenu uživanju i ugodi. Konačni cilj analize ovog rada je (pre)usmjeravanje mogućih interesa za Podgorje s turistički-egzotično-isplativih kolonijalnih matrica na kozomološki-etičko shvaćanje, u kojem sprega čovjeka, prirode i povijesti zaslužuje puno šire sagledavanje njegove 'izdrživosti' u mjestu 'održivosti' ili 'revitaliziranosti'. Kozmološkim pristupom rečeno, svaka jednadžba neoliberalne ugode je ovdje neprimjenjiva, baš sasvim suprotno, obrnuto je proporcionalna povijesnim i biokulturalnim dokazima. Ustvrditi je – ništa začuđujuće u odnosu na mogućnost tumačenja tog kraja kao podnožja hrvatskog Olimpa.